Des de ben al principi Gran Bretanya fou objecte de desig
Tàcit considerava que era "pretium victoriae" -digna de ser conquerida-
la millor lloança que podia fer un romà
Tàcit mai no va visitar aquestes costes
i tanmateix estava convençut que Gran Bretanya era rica en or.
La plata també hi era abundant i sembla ser que també les perles
encara que Tàcit havia sentit a dir que eren de color gris
com el seu cel, tapat i plujós
i que els nadius només les recollien quan arribaven arrossegades a la costa
Els historiadors romans consideraven que Britània
potser quedava allà fora, a l'extrem del món,
però era a l'extrem del seu món, no en una terra erma i salvatge.
Si aquells escriptors haguessin pogut viatjar en el temps així com en l'espai
cap a les més septentrionals de les nostres illes, les Orcades - les modernes Òrcades/Orkney-
s'haurien trobat amb quelcom molt més sorprenent que les perles:
els signes d'una civilització milers d'anys més antiga que Roma
De restes de l'edat de pedra n'hi ha per tot Gran Bretanya i Irlanda
però enlloc n'hi ha tantes com a les Òrcades, amb les seves tombes i túmuls
i els grans cercles de menhirs, com aquests de Brodgar.
Enormes, imponents i totalment indesxifrables.
A les Òrcades hi ha un altre jaciment neolític que encara és més impressionant que Brodgar
l'última cosa que t'esperaries trobar a l'edat de pedra,
una visió sorprenentment familiar de la vida domèstica antiga
Penjat a la costa oest de l'illa principal de les Òrcades
hi ha el llogarret de Skara Brae.
Sota una àrea no més gran de la que ocupen els 18 forats d'un camp de golf
s'hi estén la comunitat neolítica més completa de tot Europa,
conservada de miracle durant 5000 anys sota una manta de sorra i herba
fins que el 1850 una forta tempesta marina la va posar al descobert
Aquesta és una vil·la ben identificable
que encaixa perfectament en l'entorn, entre el mar i les pastures
íntima, domèstica i autosuficient.
Tot i que, tècnicament, encara estem en l'Edat de Pedra i el Neolític
aquests habitatges no són cabanes, són cases de veritat
fetes amb les lloses de gres que abunden a tota l'illa,
que proporcionaven una sòlida protecció als habitants de Skala Brae
davant dels forts vents de les Òrcades
Els seus habitants eren veritables veïns, vivien costat per costat,
amb carrerons emmurallats, a voltes decorats, connectant les cases.
No costa gaire imaginar com les xafarderies devien córrer per aquells carrerons
després d'un bon tec de marisc per sopar
Dit d'altra manera, hi havia tot allò que podem esperar en una vila
tret d'una església i un pub.
L'any 3000 aC l'aire i el mar eren més càlids que ara
Un cop assentats a les seves cases de gres
podien agafar les orades, els musclos i les ostres
que eren abundosos a les aigües poc fondes
El bestiar els donava carn i llet i tenien gossos
per a caçar i com a companyia
Durant el Neolític aquí hi degueren haver almenys una dotzena de cases
mig enterrades en el sòl, per seguretat i confort
Una petita comunitat, pròspera i animada, d'uns 50 o 60 individus
Però el veritable miracle de Skara Brae
és que aquestes cases no eren simples aixoplucs
eren obra d'una gent amb cultura, amb estil
Aquí és on podem veure aquest estil
una sala d'estar del Neolític, totalment equipada, per a tot ús
completada amb articles de luxe i amb els indispensables
Indispensables? Bé, al centre, un foc a terra
al voltant del qual s'escalfaven i cuinaven
Un dipòsit de pedra per als peixos que els servien d'esquer
Sabem que algunes d'aquestes cases tenien desguassos a sota,
de manera que, per estrany que sembli, degueren tenir lavabos interiors
I els luxes? El llit de pedra, ortopèdicament correcte
no sembla especialment luxós
però afegint-hi bruc i palla
la superfície quedava molt més tova
i el llit devia semblar bastant acollidor.
Just al centre de tot això hi trobem una espectacular calaixera
on els orgullosos propietaris de la casa devien mostrar
les seves pertinences més preuades
Delicats collarets d'os i vori, objectes de pedra bellament treballats
tot pensat per a bastir un interior majestuós.
Tenint en compte que feien servir eines molt rudimentàries
degueren necessitar moltíssimes hores de feina per a construir
no només aquests habitatges sinó també aquells grans cercles de pedres
on es devien reunir per al culte
Skara Brae no era un assentament aïllat de pagesos i pescadors
Els seus habitants devien formar part d'algun grup social més ampli
un grup prou sofisticat com per a poder mobilitzar l'exèrcit
de treballadors i artesans necessari no només per a construir aquests monuments
sinó també per a fer-los aguantar drets.
L'habitatge dels morts els preocupava tant com el dels vius
El mausoleu de Maes Howe, a uns tres quilòmetres de Skara Brae
sembla només un petit bony en un paisatge cobert de prats
Però en realitat és, i fou, una piràmide britànica
i com correspon al nostre interès per no aparentar
el seu veritable impacte el trobem a l'interior
Imaginem que els tornen a obrir.
Un detall del poble , ja que cal aixecar les tapes de pedra
arrossegar el cos a través de la petita obertura en el terra
pujar-lo 11 metres per un passadís molt estret i ajustat
il·luminat pels raigs del sol només un cop l'any, pel solstici d'hivern
El canal de la mort, de la constricció, on s'ensuma el món del més enllà
Finalment el passadís dóna pas cap a aquesta cambra
i la seva magnífica alta volta de maçoneria
Algunes d'aquestes tombes degueren anar ricament decorades
amb gravats en forma de cercle o espiral
com si fossin onades o núvols empesos pel vent
Altres tombes degueren ser dipòsits o cubicles de pedra llisa
on els cossos s'hi col·locaven en prestatges.
En les tombes més grans hi havia obertures en els murs
per a fer-hi cambres laterals, on els cossos dels més importants
podien reposar en un espai d'amplitud aristocràtica
com els panteons familiars de les esglésies rurals
A diferència dels cavallers medievals, a aquests aristòcrates
els enterraven juntament amb les àguiles, els gossos i fins i tot els tresors
Aquella mena de coses que els víkings que entraren en aquestes tombes
milers d'anys després, es van afanyar a rampinyar
A canvi, aquests primers lladres de tombes van deixar-nos el seu propi llegat
Aquests meravellosos grafits
Aquestes runes les va esculpir el més destre dels escultors de runes
de l'oceà occidental
Aquí em vaig tirar la Thorny
Ingegirth és una gossa calenta
Pel que fa a la plebs de les Òrcades
s'enterraven escampats en una cambra, amb el terra encatifat
amb els ossos de centenars que els havien precedit.
Una sala d'espera cap al més enllà molt atapeïda
Durant segles la vida a Skara Brae no degué variar gaire
Però cap el 2500 aC sembla que el clima es tornà més fred i humit
Les orades van desaparèixer, com ho féu l'estable entorn
on els pobladors de les Òrcades havien viscut durant moltes generacions
S'abandonaren els camps, pagesos i pescadors se n'anaren
deixant que les seves tombes i edificis de pedra
fossin cobertes per capes de torba, sorra i, finalment, herba
A l'illa principal, òbviament, també hi havia càmeres funeràries
com el llarg túmul de West Kennet
També hi havia grans cercles de pedres; el més gran és a Avebury
però el més espectacular de tots és el de Stonehenge
Cap el 1000 aC les coses estaven canviant molt ràpidament
A tot el territori britànic
s'hi estava portant a terme una llarga lluita per les millors terres
Es varen tallar boscos, el que vol dir que l'edat del ferro britànica
no fou el regne de boscos verges imaginat pels romàntics
que s'estendria des de Cornualla fins a Inverness
Més aviat era un mosaic de camps oberts
esquitxat de tant en tant per petits boscos
on vivien els animals de caça, sobretot porcs senglars.
I era una illa bastant poblada
Actualment es creu que en aquell temps hi vivia tanta gent en aquesta terra
com durant el regnat d'Elisabet I 2500 anys després
Algunes arqueòlegs creuen que a l'edat del ferro
s'hi conreava gairebé tanta terra com el 1914
Per això no ens pot sorprendre gaire trobar-hi una espectacular diferència
amb el petit món d' Skara Brae: les grans torres sense finestres.
Es van construir durant els segles anteriors a les invasions romanes
quan la pressió de la població era més intensa
i els pagesos necessitaven cada cop més protecció,
primer dels elements i més tard l'un de l'altre
Moltes d'aquelles torres han sobreviscut però cap d'elles és tan impressionant
com la fortificació d'Aran, al davant de la costa occidental d'Irlanda
No les trobem només a les vores de les illes britàniques
Per tot l'interior, els turons fortificats de l'edat del ferro
romanen ben visibles en zones de terrasses com Danebury i Maiden Castle
Poderoses torres de poder per als caps tribals,
les protegien amb anelles de rases excavades a tot volt,
palissades de fusta i terraplens.
Darrera aquests impressionants murs no hi havia una món atemorit i en retirada.
L'edat de ferro britànica, contra la que acabarien xocant els romans
amb tanta força, era una societat dinàmica, en expansió.
Dels seus tallers provenien les espectacular obres de metall
amb que les elits engalanaven els seus cossos.
Braçalets, agulles, fermalls i escuts ornamentals com aquest,
el conegut com a "Escut de Battersea".
O aquests esvelts i fascinants cavalls de bronze,
d'una encisadora malenconia expressiva.
com tants Eeyores (*personatge de Willie the Pooh*) resignats a passar un mal tràngol al camp de batalla
Amb les produccions tribals vingué el comerç.
Els guerrers, els sacerdots druides i els artistes de l'edat del ferro britànica
feren córrer els seus productes per tot Europa,
comerciant amb un Imperi Romà en expansió.
A canvi, com que no podien cultivar raïm ni olives a casa
rebien oli i vi mediterranis, en grans gerres de fang.
La Gran Bretanya de l'edat del ferro no era el cul del món.
Les tribus podien viure separades per costums i llenguatges diferents
i potser no tenien una ciutat principal
però en conjunt aportaren al món quelcom important:
l'empenta d'un número sens fi d'arnes molt actives i productives.
Les "abelles" d'aquestes arnes no produïen mel sinó or.
Els romans degueren sentir a parlar d'aquest estrany però atractiu món
de bestiar gras i forges actives.
D'alguna manera o altra degueren arribar a Roma mostres del seu refinament.
Però al costat dels brillants objectes de metall arribaren també les històries sobre cultes preocupants,
que potser animaren les habituals discussions de sobretaula romanes.
"Tot molt interessant, goso dir"
"però podem dir realment que són una civilització?"
Suposem que veiessin una escultura antiga
com aquest inquietant rostre de pedra, amb l'enigmàtic somriure arcaic,
els ulls closos com si passés per un misteriós tràngol de devoció.
Nas aixafat, galtes amples,
tot el conjunt és un record fascinant
de coses que els romans devien haver vist a Etrúria o a les illes gregues
Haurien dit, "sí, és una obra d'art"?
És poc probable; més tard o més d'hora s'haurien adonat
que el cap està obert pel capdamunt i buidat
com un ou passat per aigua, per a posar-hi ofrenes de sacrifici.
Llavors recordarien les històries
que corrien per Roma sobre l'esgarrifosa brutalitat dels druides.
Potser fins i tot es fixarien llavors en les històries explicades
pels mateixos salvatges del nord
sobre caps tallats que es planyien davant aquells
que els havien separat de la resta del cos,
avisant-los de la seva revenja.
Llavors s'haurien dit, "potser no,"
"potser és millor que no tinguem tractes amb una illa de caps tallats que parlen".
Així, ¿com és que els romans vingueren aquí, al cul del mon,
suportant la presència d'aquests tòtems sinistres?
Hi hagué l'atracció dels tresors, és clar,
totes aquelles piles de perles que Tàcit creia escampades per tot Gran Bretanya.
Més atraient encara era allò pel que més es delien els generals romans:
el prestigi que rebien aquells que pacificaven la frontera amb els bàrbars
I així, en els annals de la història occidental,
les illes ara no només hi tenien un nom, Britània, sinó també una data.
L'any 55 aC Juli Cèsar va creuar el canal amb les seves galeres.
Juli Cèsar degué suposar
que només li calia desembarcar les legions en bloc
i els britans, esporuguits davant aquell espectacle de cascos lluents
i estendards amb àguiles, farien cua per rendir-se.
Es devien pensar que la història sempre lluitava al costat de Roma.
El problema fou que la geografia no ho feia.
Els plans de Juli Cèsar es veieren sabotejats fins a dues vegades
per aquella arma secreta permanent dels britànics, el temps
En el primer intent, el 55 aC un contingent de cavalleria,
que ja anava amb quatre dies de retard per no haver agafat la marea alta,
finalment es posà en marxa però es trobà de dret amb una tempesta
que l'arrossegà enrere cap a la Gàl·lia.
Un segle més tard, Claudi el tartamut dels peus deformats
o sigui, el menys versemblant dels conqueridors
estava decidit a fer-ho ben fet.
Claudi considerava que si calia fer-ho
s'hauria de fer amb tanta força que no hi hagués cap possibilitat
de que es repetissin els problemes de Juli.
Les forces invasores de Claudi eren immenses, uns 40000 soldats
un exèrcit difícil d'imaginar
i encara més d'aturar a l'edat del ferro britànica.
Claudi va triomfar allà on Cèsar havia fracassat
gràcies a la brillant estratègia de la pastanaga i el bastó.
Claudi s'apoderaria dels oppida - pobles- , la majoria sense defenses
i colpejaria al cor de l'aristocràcia britànica,
els seus punts de poder, prestigi i adoració.
Per als cabdills assenyats que optessin per agafar la branca d'olivera
en lloc de la llança de combat, Claudi tenia altres plans.
Enviar-los a ells, o més aviat als seus fills, de viatge a Roma
a que tastessin la "dolce vita", per veure com la seva resistència es fonia.
Mentre eren a Roma molts es degueren adonar
que la vida d'un patrici mitjà era molt i molt agradable.
Al cap de poc temps començaren a voler gaudir d'aquesta vida ells mateixos.
Si hi havia vil·les sumptuoses
enmig dels camps d'oliveres de la Roma rural
¿per què no hi podia haver vil·les igual de sumptuoses
entre els perers del sud-est d'Anglaterra?
Segueix les normes, sigues raonable,
aconsegueix alguns suports importants
i guaita el resultat: l'espectacular palau de Fishbourne.
Fou obra d'un tal Togidubnus,
rei dels regnenses, on ara hi ha Sussex,
un dels primers a apuntar-se com a aliat local de Roma.
Fou recompensat amb la riquesa suficient per a poder-se construir
quelcom digne d'un romà.
Només s'han conservat els extraordinaris mosaics del terra
però la casa ocupava l'espai de quatre camps de futbol
prou majestuós per a algú que ara regnava amb el nom de
Tiberius Claudius Cogidumnus.
No fou l'únic cabdill britànic
que s'adonà en quin bàndol li convenia estar.
Arreu de Gran Bretanya hi hagué dirigents que veieren que la connexió amb Roma
els ajudaria a augmentar la seva força i poder.
El personatge que acostumem a identificar com a símbol
de la resistència nacional britànica davant Roma,
la reina Budicca de la tribu del icenis, a Ànglia Oriental,
en realitat venia d'una família de col·laboradors satisfets, fins i tot entusiastes.
Fou només la política extraordinàriament estúpida
arrogant i brutal del governador nomenat per Roma
la que féu que passés de seguidora fidel a ser l'enemic més perillós de Roma.
En una exhibició d'arrogància brutal , el governador local
declarà que Ànglia Oriental seria una província d'esclaus
I per demostrar qui manava
féu que Buddica fos fuetejada públicament
mentre les seves dues filles eren violades davant seu
L'any 60 dC Budicca encapçalà una revolta furiosa
reunint ràpidament un exèrcit assedegat de revenja.
Mentre les millors tropes romanes estaven ocupades
reprimint una rebel·lió al nord de Gales,
l'exèrcit de Buddica es dirigí al lloc que simbolitzava
l'ara odiada colonització romana de Gran Bretanya: Colchester.
Hi ajudà el fet que la protegia una guarnició petita.
Després d'una marxa devastadora per l'est d'Anglaterra,
cremant els assentament romans un a un, arribà l'hora de la ciutat.
Els atemorits colons romans s'hagueren de refugiar
en l'únic lloc on estaven segurs que estarien sota la protecció
del seu emperador i dels seus déus: el gran temple de Claudi.
Si els aterrits romans creien que s'escaparien
de la ira implacable de Budicca, anaven molt equivocats.
Mentre milers d'ells s'arraulien aterrits
en el temple de sobre aquests fonaments ella començà a calar-hi foc.
Degueren sentir la pudor de socarrat, el fum i el foc
acostant-se, mentre la seva nova ciutat imperial es cremava
amb ells a dins i tot quedava enterrat en el fum i les cendres.
Milers de persones moriren aquí, Budicca tingué la seva revenja.
Però el seu triomf no podia durar.
Una cosa eren els gairebé indefensos civils de Colchester
i una altra molt diferent un disciplinat exèrcit romà
perfectament preparat per a rebre els seus atacs.
Efectivament, quan les dues forces es trobaren
el feixuc i descompensat exèrcit de Budicca no fou rival per a les legions.
La insurrecció acabà en una carnisseria sagnant i caòtica.
(crits i gemecs)
Budicca es va suïcidar
per a no caure en mans del romans.
Alguns van aprendre la lliçó, encara que fos a les males.
I així, quan els bàrbars començaren a atacar forts romans al nord,
els romans saberen perfectament què havien de fer.
El 79 dC es produí una enorme batalla campal
a les costes d'una muntanya sense identificar de les Highland
a la que Tàcit anomena Mons Grapius.
El resultat final fou una altra carnisseria
però abans el general caledoni Calgaco
pronuncià el primer gran discurs antiimperialista en terres escoceses:
Aquí, al límit del món, a l'últim bastió de la llibertat
fins al dia d'avui hem viscut sense ser molestats,
gràcies a la distància i a la nostra discreció.
Però després nostre ja no hi queda cap més tribu, només el mar i els penya-segats
i aquests romans encara més mortífers, d'una arrogància que no podreu vèncer
amb obediència i submissió, que vénen a saquejar, matar i robar
De tot això en diuen imperi,
i de la desolació que porten en diuen pau.
En realitat Calgaco mai digué res semblant.
El discurs fou escrit per Tàcit molt temps després dels fets
i és totalment romà, no escocès.
Tot i això, aquest sentiment ressonaria durant generacions.
Com passa amb la mateixa Britània, la idea d'una Caledonia lliure
fou, des del principi, una invenció romana.
Hi hagué un emperador, nascut a Hispània, que comprengué
que fins i tot l'imperi més gran del món havia de conèixer els seus límits.
Òbviament, estava destinat a ser recordat, almenys a Gran Bretanya
pel mur que porta el seu nom.
Quan pensem en el Mur d'Adrià ens imaginem els romans
en uns situació com la de la cavalleria nord-americana en territori indi, protegint la bandera
espiant per les escletxes i esperant nerviosos
els tambors de guerra i els senyals de fum.
Un lloc on cada pedra transpirés paranoia
No fou així, ni de bon tros.
Per molt ambiciós que fos, amb uns 120 quilòmetres de llarg,
de costa a costa, des de Solway fins al Tyne
i tot i que probablement Adrià el féu construir com a resposta a una rebel·lió
d'un poble que els romans anomenaven amb menyspreu "Brittunculi"
-britonets miserables- és molt probable que no el construís
per a fer de barrera infranquejable davant els atacs dels bàrbars del nord.
Al llarg del mur s'hi repartien torres de guaita i control
i fortins, com aquest de Housesteads.
Però amb la pacificació del país, al segle II dC,
aquests llocs passaren a ser nuclis del món rural,
eren més aviat centres socials i de negoci
que no pas sinistres casernes plenes de soldats.
La funció d'aquest forts no era impedir que la gent passés
sinó que era més aviat observar-los i controlar-los.
El fort, sobretot, es convertí en un lloc
on s'aplicava una mena de tripijoc duaner sobre aquells
que volien fer negocis entre un costat i l'altre.
Cal veure el mur no tant com una barrera
sinó com a un eix al voltant del qual
s'articulà, estrenyé i millorà el control del nord del país.
Si ens podem imaginar que el mur d'Adrià no era un destí tan dolent
és perquè la nostra percepció de com s'hi vivia a l'època
ha canviat degut a una de les troballes més sorprenents
de l'arqueologia recent: les anomenades tauletes de Vindolanda.
Són restes de correspondència romana, apunts
gargots i esborranys de cartes llençades a les escombraries
pels seus autors, casi 2000 anys enrere.
Durant 25 anys els arqueòlegs s'han dedicat a extreure aquestes cartes - n'hi ha 1300-
enterrades a uns set metres sota terra.
Un cop fora se'ls treu la pols i el terra amb cura,
se separen l'una de l'altra i es desxifren meticulosament.
D'una delicadesa que commou i alhora extraordinàriament resistents,
són les veus de la frontera romana al ventós nord del país,
altes, fortes i clares.
De Masculus al tribú Serianus. Salut
Si us plau, doneu-nos instruccions sobre què voleu que fem demà
¿hem de retornar tots amb l'estendard o només la meitat de nosaltres?
Les meves tropes no tenen cervesa. Si us plau, ordeneu que ens n'enviïn.
Us envio un parell de mitjons i sandàlies
i dos parells de calçons.
Saluda en Elpus Tetricus i els teus camarades
amb qui desitjo que us aveniu.
Em va pegar i m'amenaçà de llençar els meus béns a la claveguera.
Imploro la vostra clemència, no deixeu que jo,
un innocent estranger, sigui apallissat com un criminal.
Em complau convidar-te a la meva festa d'aniversari el tercer dia
abans de l'idus de setembre. Vine, si us plau,
si tu hi ets serà molt més agradable.
El món de guarnicions i casernes s'havia convertit en una societat per dret propi.
Cap a mitjans del segle II dC
ja podem dir que s'ha creat una cultura romano-britànica
no un simple vernís colonial aplicat sobre uns nadius ressentits
sinó una fusió autèntica
Enlloc això es veu més clar que aquí, a Bath.
Bath fou el centre per excel·lència de la cultura romano-britànica
Era alhora paradigma de modernitat i de culte misteriós,
un centre de luxe i de teràpia, una meravella de la enginyeria hidràulica
i l'escenari majestuós de les aigües curatives.
El balneari el formaven magnífics edificis construïts sobre una deu
d'on brollaven a diari prop d'un milió de litres de l'aigua calenta
que omplia els banys.
Prendre un bany era una neteja de cos i d'ànima
purificació i devoció tot alhora.
Bona part dels banys, els flirtejos, les xafarderies o els tractes
es produïren en l'austera grandiositat d'aquest Gran Bany.
El cor espiritual d'aquest lloc era la deu sagrada,
un gruta amb falgueres on s'hi recollia l'aigua
i on els devots de la deessa principal, Sulis Minerva,
podien contemplar, a través d'una finestra, l'altar erigit en el seu honor
i a vegades fer-li arribar regals com a ofrena.
Bath no era l'únic lloc on els romano-britànics
podien fruir del benestar de la província.
A Dover els romans van construir-hi aquest hotel de 96 habitacions,
ara a sis metres sota el nivell del terra però l'últim crit en luxe
per a qualsevol VIP que arribava de la Gàl·lia.
Tanmateix, cap al segle IV Romà passava greus dificultats,
atacada pels bàrbars i debilitada per la constant inestabilitat política.
Britània no podia quedar eternament al marge
de la sort que li esperava a la resta de l'imperi.
En algun moment, Dover va canviar el seu paper dins Britània
deixant de ser un port d'entrada per a convertir-se en fortalesa defensiva.
La catifa amb el "Benvinguts" fou substituïda pel senyal de "Prohibida l'entrada".
que exemplifiquen els murs enormes que creuen el vestíbul del Gran Hotel.
Aquesta mena de murs són els que els romans construïren a Dover.
Això és Portchester, un fortí romà a la costa,
un estructura realment colossal que indica amb claredat
com n'era d'important l'amenaça bàrbar per als romans.
Al seu interior hi ha un castell normand, construït 1000 anys després
ara completament eclipsat pel fort.
Era un dels diversos forts escampats per les costes sud i est.
Però ni tan sols fortificacions com la de Porchester
o el mur d'Adrià al nord podien funcionar sense les tropes adequades.
A mesura que més i més legionaris eren cridats a lluitar al continent,
alhora que els pictes i els saxons, davant les senyals de debilitat,
començaven a llançar atacs des del nord i l'est,
Britània no podia evitar sentir esgarrifances per la seva vulnerabilitat.
Quan l'any 410 el visigot Alaric va saquejar Roma
i les dues últimes legions partiren a apuntalar el trontollant imperi,
les esgarrifances es tornaren atacs d'ansietat aguda.
Aquest fou un dels episodis més determinants de la història britànica,
la sortida de les legions.
No fou com el 1997 a Hong-Kong, no hi hagué banderes onejant ni gaites sonant.
El governador no va fer set voltes al pati, prometent que tornaria.
Sens dubte, molts romano-britànics esperaven i volien el retorn de les àguiles.
Cobradors d'impostos, magistrats, regidors municipals,
poetes, ceramistes, músics i els nous sacerdots cristians,
tots es van dir, "bé, això no podia durar per sempre"
"No podem recórrer sempre a Roma, que a més està mig infestada de bàrbars"
"Ens en podem sortir".
"Tenim els forts a la costa saxona".
"Podem llogar bàrbars que lluitin contra els altres bàrbars. Ens en podem sortir"
"Ens en podem sortir".
Per a aquells no tan optimistes l'única cosa que es podia fer era
enterrar les riqueses i amagar-se a la muntanya
esperant, com sempre fan els refugiats
tornar quan el pitjor hagués passat i desenterrar-les de nou.
Però pel que fa a aquest tresor en concret, amb 15000 monedes, joies, medalles
i aquesta delicada tigressa de plata, mai no el recuperaren.
Fou descobert el 1992 a Hoxne, Suffolk
i ara està al British Museum.
Feia falta urgentment algun tipus de força per a impedir que els bàrbars
al nord i a l'oest, s'aprofitessin del buit de poder
deixat per la sortida de les legions.
Al principi els guerrers del nord d'Alemanya i Dinamarca,
navegant riu amunt amb les seves naus, semblaven una benedicció, no una maledicció.
Quan Vortigern, un dèspota local s'imaginà, amb molta ingenuïtat,
que podia fer servir aquells bàrbars com a força militar pròpia
sense pagar-los allò que havien acordat
va fer una de les espifiades més espectaculars de la història britànica.
Furiosos per haver estat estafats,
els saxons es tornaren contra la població local que els havia llogat com a defensors.
Després de les cremes i saquejos prengueren terres, com a pagament,
instal·lant-se entre una població local comprensiblement consternada.
Consternada però no aterrida, crec.
Encara que les primeres cròniques sobre l'arribada dels saxons
consideraven la espifiada de Vortigern l'anunci d'una mena d'apocalipsi final
ningú va apagar la llum a la Britània romana
i declarà el començament de la fosca alta edat mitjana.
El llarg procés mitjançant el qual la Britània romana donà pas
als regnes anglosaxons no fou sobtat sinó gradual;
fou una adaptació, no un aniquilament.
Durant molt temps els saxons foren una petita minoria,
es podien comptar per centenars més que no pas per milers,
vivint entre una població molt majoritàriament romano-britànica.
Encara que fossin cultures molt diferents, no deixaven de ser veïnes.
La immensa majoria intentà, amb èxit, viure més o menys a la romana.
Aquí a Wroxeter, al Shropshire, la romana Viraconium,
hi trobem un testimoni magnífic d'aquest món adaptat, improvisat,
suspès entre la ruïna de Roma i els inicis del món anglosaxó.
Quan els banys deixaren de funcionar,
els ciutadans agafaren les rajoles per als seus paviments.
Quan semblava que el sostre de la gran basílica anava a caure
els mateixos ciutadans la varen anar a enderrocar.
A l'interior hi bastiren una estructura de fusta
prou espaiosa i elegant com per a fer-los sentir
que en certa manera encara vivien a l'estil de vida romà.
encara que fos en una Britània que anava desapareixent.
Amb el temps, però, l'adaptació es féu cada cop més precària,
el "vestit" romà cada vegada estava més gastat
i al final va desaparèixer del tot.
L'illa llavors quedà dividida en tres regnes molt diferents.
A l'oest hi havia el que quedava de Britània.
Al nord de les muralles i dels forts abandonats
les tribus escoceses continuaven sent paganes, la majoria.
I Anglaterra, el regne dels anglosaxons i dels juts,
s'estenia a l'est, des de Kent
fins al regne de Bernícia, a Northúmbria.
Els cabdills saxons sovint construïren els seus assentaments
sobre les restes de les ciutats romano-britàniques
com és el cas de Londres, sens dubte.
Com acostuma a passar amb els invasors, després es delien per allò que havien destruït
Els vistosos ornaments de les seves armadures sovint mostren
una semblança sorprenent amb les armadures romanes,
i els seus líders aspiraven a ser quelcom més que caps militars.
Es feien anomenar "dux", com el duc romà.
En un aspecte crucial, les societats tribals germàniques
diferien completament dels romans.
La seva cultura es basava en les lluites de sang i el càstig sagrat.
Era un sistema social complet, unit pels vincles de lleialtat.
Però els saxons no eren més immunes als canvis que els romans que els precediren
Davant les relíquies recuperades en els enterraments de Sutton Hoo
no podem evitar fer-nos una pregunta important:
On va trobar el repòs etern el noble saxó enterrat aquí?
A la Valhalla dels pagans o al paradís dels cristians?
La història de les conversions entre els segles VI i VIII
és un altre punt d'inflexió crucial en la història de les illes britàniques.
Tot i que les legions ja feia molt de temps que havien marxat
l'ombra de Roma es deixà sentir de nou en aquestes illes.
Aquest cop, però, fou una invasió d'esperit
i l'arma dels guerrers no era l'espasa sinó l'evangeli dels cristians.
El procés s'inicià en un país que, de fet,
mai havia estat sota domini romà,
la terra que els romans anomenaven Hibernia: Irlanda.
Cal recordar que el més famós
dels primers missioners que anaren a Irlanda, Sant Patrici,
era un aristòcrata romano-britànic
el patrici, o Patrici, , el nom que feia servir
Per tant, no tenia res d'irlandès aquell adolescent
que fou raptat i venut com esclau per pirates irlandesos,
a principis del segle V.
No fou fins després que s'escapés -probablement a Bretanya-,
fos ordenat sacerdot i tingués somnis profètics
que retornà a Irlanda, aquest cop a difondre l'evangeli.
Patrici va saber veure que l'ideal monàstic de retir
encaixava perfectament amb les necessitats dels clans reials locals.
Per això monestirs com el d'Aran , davant de la costa irlandesa,
amb les seves cel·les en forma de rusc i els murs de pedra a tot volt,
tenien l'aparença d'una fortalesa, el campament del Senyor.
I què va passar amb aquells assassins de dracs de l'illa principal?
Qui va convertir-los?
La resposta ens la dóna un home.
Per als nens de la meva generació, els que vam anar a escola als anys cinquanta,
sempre serà Beda el Venerable.
Beda no fou només el fundador de la història anglesa.
Podríem dir també que fou el primer gran narrador en la història de la literatura anglesa.
Beda no fou precisament un gran viatger,
gairebé es va passar tota la vida aquí, a Jarrow.
Però en unes poques frases brillants era capaç de mostrar
no només el món dels homes sants i dels ermitans
sinó també aquell món de les grans sales de fusta dels reis saxons
amb les llars de foc i les carns rostides,
o l'agonia d'un poderós cavall de guerra.
Fou el seu domini magistral de la narrativa
el que féu de Beda no només un veritable historiador
sinó també un brillant propagandista de l'Església en els seus inicis.
Beda veu, sense sentimentalismes,
com es podia superar la profunda desconfiança dels reis pagans
quan se'ls demanava que abandonessin els seus déus tradicionals.
D'acord amb el discurs més emotiu que trobem en tota la història de Beda,
el moment clau a l'hora de persuadir a un noble
era poc més que una simple juguesca.
A mi em sembla, senyor, que la vida actual de l'home a la terra
és com la del pardal a l'hivern ,quan entra a casa
i va volant d'un lloc a l'altre, entrant per una finestra
creuant-ne una altra, mentre vós i els vostres capitans
sopeu en una sala escalfada per un gran foc
mentre a fora se senten furioses tempestes de pluja i neu.
Durant l'estona que està dins de casa
l'ocell s'oblida de la tempesta hivernal però aviat se'n torna a anar,
torna a l'hivern del qual ha vingut i desapareix de la vostra vista.
Tal passa amb la vida de l'home aquí, que se'ns fa present durant un cert temps,
però del que passa abans o després certament no en sabem res.
Si aquest aprenentatge ens ha aportat alguna certesa
crec que val la pena que la tinguem present.
Beda acostumava a posar aquestes paraules en boca de personatges de la noblesa.
L'església de l'Anglaterra anglosaxona
de fet era només una branca de l'aristocràcia.
Sant Wilfrid, l'aristòcrata bisbe de York,
va fer servir deliberadament una part del mur d'Adrià per construir
una basílica a Hexham que fos digna de l'autoritat de Roma.
Per a Beda i Sant Wilfrid era molt important
que fos l'església romana i no la església cèltica irlandesa la que s'imposés a Gran Bretanya.
Perquè allò que desitjaven amb passió era la reconnexió
d'un país convertit amb la mare Roma.
Un autèntic retorn a casa.
L'autoritat de l'església romanosaxona, però
no garantia que estiguessin protegits.
El mateix Beda ho havia pressentit abans de morir l'any 735.
En efecte, mig segle després, el 793
la Crònica anglosaxona informava que...
Terribles presagis varen aparèixer sobre Northúmbria.
Llamps i remolins immensos
i dracs ferotges foren vistos volant pel cel.
Els seguí una fam terrible.
Poc després, el 8 de juny, els atacs dels pagans
malauradament destrossaren l'església de Déu a Lindisfarne.
Aquells pagans eren, és clar, els víkings.
Si ens hi fixem amb atenció en qualsevol cultura
hi trobarem coses positives.
Els historiadors dels víkings, comprensiblement amoïnats
pels estereotips dels pillatges i les violacions,
darrerament demanen que pensem en altres coses apart de naus, terra,
cremes i saqueigs, quan parlem dels víkings.
Diuen: "fixeu-vos en com treballen els metalls, en els vaixells, en les grans sagues poètiques".
Ara sabem que els víkings vingueren
portant alguna cosa més que una actitud poc amistosa.
Portaven ambre, pells i vori de morsa.
De tota manera, però, aquesta imatge dels víkings
com a ràpids viatgers comerciants de llarga distancia
recitant sagues als vaixells de camí cap a nous mercats,
no hauria impressionat gaire als capellans
d'aquesta catedral de Bradwell-on-Sea,
tot just a un pas de la zona
on em vaig criar , a la costa d'Essex.
A Bradwell-on-Sea l'església feia més de 200 anys que hi era.
Originalment es va construir sobre les restes d'un antic fort romà.
Els capellans degueren sentir-se segurs
rere aquelles pedres, esperant amb neguit
els raids dels víkings que sabien que podien arribar
amb força i violència en qualsevol moment.
A més de la terra, als víkings els interessava un altre tipus de mercaderia...
Les persones, a qui venien com a esclaus.
A Armagh van fer-hi un miler d'esclaus en un sol raid.
En un sepulcre de l'any 879 hi havia un guerrer víking amb la seva espasa,
dues esclaves assassinades seguint un ritual
i els ossos de centenars d'homes, dones i nens, les seves víctimes,
que l'acompanyarien al Valhalla.
En sentit positiu hi ha una cosa en que els víkings
sí que se'n sortiren, encara que fos sense voler:
varen crear Anglaterra.
A l'acabar amb la força de la majoria de regnes saxons
els víkings aconseguiren allò que aquelles tribus sempre en guerra
mai no haurien aconseguit elles soles:
una aliança més o menys sòlida davant l'enemic comú.
Per a fer recular els atacs víkings
i recuperar-se dels mals terribles que havien causat
es necessitava quelcom més que un cabdill guerrer competent.
Feia falta algú amb capacitat de visió,
no només de victòria sinó també de govern;
algú que pogués fer encaixar l'energia i determinació anglosaxones
amb la disciplina militar romana.
De fet, es necessitava un Carlemany local,
algú amb la imaginació i intel·ligència d'un autèntic dirigent romà.
Aquest personatge, sens dubte, fou l'Alfred.
Ens agrada veure l'Alfred com un heroi infatigable,
encarant les dificultats, superant situacions complicades,
mantenint el cap ben alt quan van mal dades.
Però la història que realment ens diu allò que cal saber sobre l'Alfred
no passa als pantans de Somerset
sinó al turó del Palatí, a Roma,
i és d'allò més sorprenent i aclaridora, I a més, resulta que és una història verdadera.
Quan era un nen, el pare de l'Alfred, el rei Ethelwulf,
el va enviar a Roma en missió especial a veure el papa Lleó IV,
probablement per a demanar l'ajuda del papa davant els víkings.
En una cerimònia el papa va vestir el xicot
amb la porpra imperial dels cònsols romans
i li va posar el talabard al voltant de la cintura,
convertint el petit Alfred en tot un guerrer cristiano-romà.
En un segon viatge l'Alfred passà un any sencer a la Ciutat Eterna,
junt amb el seu pare, visitant les ruïnes de l'imperi i els llocs sagrats.
Segurament aquesta experiència el va convertir en allò que fou:
un príncep filòsof que, en un sentit més que literal,
va adaptar les obres de la saviesa romana per al consum anglosaxó.
Per obra de l'Alfred, Anglaterra aconseguí quelcom que
no tenia des de que marxaren les legions:
una autèntica visió d'un regne regit per la llei i l'educació,
un regne que, amb la traducció de Beda a l'anglosaxó encarregada per Alfred,
comprenia el seu passat i el seu destí especial
com a bastió occidental del món romà cristià.
Però primer havia d'aconseguir la victòria.
Va pujar al tron de Wessex en un moment en que,
tot i una victòria recent l'enfonsament del regne semblava imminent,
i amb ell, el de tota l'Anglaterra anglosaxona.
Fou aquí, entre els joncs de l'illa de Athelney,
on va néixer la llegenda èpica sobre l'Alfred, el fugitiu incansable
que finalment aconsegueix capgirar la situació.
A la primavera del 878 Alfred havia aconseguit reunir
una improvisada aliança de resistència.
A la "pedra del rei Egbert"que hi ha al límit entre Wiltshire i Somerset,
prop d'aquest capritx commemoratiu construït al segle XIX,
va prendre el comandament de l'exèrcit que dos dies després
s'enfrontà i derrotà els víkings de Guthrum.
La victòria d'Alfred fou una operació de contenció,
obliga els víkings a conformar-se amb menys de la meitat del país.
Però quan el 886 Alfred entrà a Londres,
reconstruïda sobre l'anterior emplaçament romà,
va passar quelcom d'especial importància.
Fou aclamat com a sobirà
de tots els anglesos que no estaven sota domini danès.
Així, sembla que ja en vida d'Alfred
la idea d'un regne anglès unificat
passà a ésser quelcom possible i fins i tot desitjable.
L'exquisida joia Alfred, trobada no gaire lluny d'Athelney,
porta una inscripció: "Aelfred mec heht gewyrcan"
"Alfred és la causa de la meva existència". I el mateix es podria dir
de la seva reinvenció de la monarquia anglesa.
Els ulls enormes i impressionants que dominen la figura
es diu que són símbols de saviesa i visió,
qualitats molt útils per a un governant amb uns objectius tan elevats.
El do especial d'Alfred fou saber veure amb claredat
el paper que jugava Anglaterra en aquell context,
el deute del regne amb l'antiguitat i el seu llegat per a la posteritat.
Amb la transformació del regne Alfred va fer possible
un autèntic renaixement de la cultura anglosaxona al segle X,
amb la creació de magnífiques mostres de l'art i arquitectura cristianes.
Però la llarga ombra de Roma encara planava sobre tota aquesta brillantor.
El net d'Alfred seria coronat com a primer rei d'Anglaterra
en una cerimònia de coronació a l'estil romà.
I on tingué lloc aquest transcendental esdeveniment? A Bath, on sinó?
Però no ens avancem als fets.
Anglaterra ha estat concebuda però encara no ha nascut.
Al nord, a la terra del pictes, encara els queda més camí per córrer
abans no s'hi pugui reconèixer un regne d'Escòcia.
Durant una generació o dues semblava ben bé
que l'empelt de cultura anglosaxona sobre el perdurable llegat de la Britània romana
havia produït una extraordinària florida.
Els brots encara eren verds, els caps eren tendres i vulnerables,
i abans de que el nou regne tingués cap oportunitat de madurar,
el cop devastador d'una destral invasora el tallaria de soca-rel.